I 1520 indtog den dansk-norske konge, Christian 2., Sverige. Da Christian blev kronet som konge, blev der indkaldt til en stor fest i Stockholm, der varede flere dage. På festens sidste dag skete der dog noget, som senere er blevet kaldt Det Stockholmske Blodbad. I dette tema kan du finde kilder til Det Stockholmske blodbad, og hvad det betød for forholdet mellem Danmark og Sverige.
Kom i gang med kilderne
Kilde 1: Flere forsøg på at genoprette Kalmarunionen
Flere danske konger forsøgte at genoprette Kalmarunionen. I 1501-1503 var der igen krig mellem Danmark og Sverige, hvor den danske konge Hans kæmpede for at få Sverige til at anerkende ham som unionskonge over alle tre riger.
Billedkilderne nedenfor er tegninger, som er tegnet af en tysk landsknægt i 1501. Landsknægte var lejesoldater som konger eller fyrster kunne leje, til at føre krige for sig. Den tyske landsknægt, der tegnede tegningen nedenfor, deltog selv i krigen, og kæmpede i den danske hær.
På den første tegning ses det hvordan de danske og tyske lejesoldater til højre i billeder kæmper mod en svensk bondehær til venstre i billedet.
På det andet billede ser man en svensk soldat til venstre, der kæmper med en tysk landsknægt i den danske hær til højre.
Kildebillede 1
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-1-flere-forsoeg-pa-at-genoprette-kalmarunionen-1.jpeg)
Kildebillede 2
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-1-flere-forsoeg-pa-at-genoprette-kalmarunionen-2.jpeg)
Västra Götaland, Göteborg, Göteborg, Västergötland, Övrigt-Teckning, Fornminnen-Befästningsanläggningar-Skans.
Billeder fra Paul Dolnsteins dagbog, Weimars Statsarkivet. Billederne er fra ca. 1502. Billederne er lånt fra Wikimedia Commons
Kilde 2: Christian 2. vælges til konge over Danmark, Norge og Sverige
I 1520 indtog dansk dansk-norske konge, Christian 2., Sverige. Han havde kæmpet om magten i Sverige i flere år, for han ville gerne være svenske konge. På den måde kunne han genskabe Kalmarunionen, som var brudt sammen.
Samtidig gjorde han igen Sverige til et arverige. Efter at Kalmarunionen var brudt sammen ved fyringen af Erik af Pommern i 1434 havde der været skiftende regenter over Sverige. Både Christian 1. og Christian 2.s far, kong Hans, var blevet valgt til konger i Sverige og havde forsøgt at opretholde unionen, men svensker gjorde oprør og valgte svenske mænd som rigsforstandere, dvs. en form for konger. Men da Christian havde (gen)erobret Sverige i 1520 fik han de svenske rigsråder til at gå med til at krone Christian til konge i Sverige og love ham at hans søn efter ham skulle være konge af Sverige. På den måde havde de ville de svenske rigsråder ikke have noget at skulle sige, når der skulle vælges en konge efter Christian.
I kildeteksten nedenfor ses et uddrag af kroningsbrevet.
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-2-christian-2-vaelges-til-konge-over-danmark-norge-og-sverige.png)
Kildetekst
”Vi har nu endelig besluttet og sagt ja og med god vilje afsagt og bekendt, at vi nu også siger og erklærer offentligt i overensstemmelse med loven, at Sveriges rige bør og tilhører før skrevne vor kæreste og nådigste herre, kong Christian, kong Hans’, tidligere Sveriges konges, eneste søn som ret arving og lovlige efterfølger og ikke efter nogen udvælgelse….
Derfor lover vi at krone hans nåde som vor og Sveriges riges rette arveherre og konge og ikke efter nogen udvælgelse, når hans nåde kræver det af os…”
Kildeteksten er lettere pædagogisk bearbejdet og oversat uddrag af originaltekst, fra 31. oktober 1520. Originalen findes på Rigsarkivet. Kildeteksten er oversat efter O.S. Rydbergs: ”Sverges traktater med Främmande magter jemte andre dit hörande handlingar”, s. 623 ff.
Kilde 3: Blodbadet i Stockholm
I 1520 indtog den dansk dansk-norske konge, Christian 2., Sverige. Han havde kæmpet om magten i Sverige i flere år, for han ville gerne være svenske konge. På den måde kunne han genskabe Kalmarunionen, som var brudt sammen. I Sverige havde en svensk stormandsfamilie, kaldet Sturerne, siddet på magten i nogle år, og de ville ikke være i union med Danmark. Men da Christians hær havde erobret Sverige, måtte de svenske rigsråder anerkende Christian som konge.
Da Christian blev kronet som konge, blev der indkaldt til en stor fest i Stockholm, der varede flere dage. Også de svenske stormænd, som havde kæmpet imod Christian var med til festen. Kongen havde nemlig lovet at tilgive alle sine svenske modstandere, hvis de ville hylde ham som konge. På festens sidste dag skete der dog noget, som senere er blevet kaldt Det Stockholmske blodbad. Midt i festen blev en stor del af de svenske stormænd, og en række præster og borgere anholdt og sat i fængsel. Flere end 80 af de anholdte blev i de følgende dage dømt til døden og blev halshugget på torvet i Stockholm.
Kildebillederne nedenfor forestiller begivenhederne under det stockholmske blodbad. Billederne er udsnit af et kobberstik fra 1676. Kobberstikket er lavet på baggrund af nogle ældre træsnit, som blev bestilt af den svenske konge Gustav Vasa.
Gustav Vasa var af svensk stormandsslægt og havde kæmpet imod Christian 2., da han forsøgte at erobre Sverige. Gustavs Vasas far, to af hans onkler og andre familiemedlemmer var blandt de stormænd, der blev halshugget under det stockholmske blodbad.
Efter det stockholmske blodbad bredte der sig et oprør mod Christian 2. Gustav Vasa ledte oprøret mod Christian, der blev afsat som konge i Sverige. Gustav Vasa blev senere valgt til konge af Sverige i stedet for Christian 2.
Da Gustav Vasa var blevet konge af bestilte han træstikkene, som skulle vise, hvad han mente, der var foregået under det stockholmske blodbad. Billederne og teksterne til billederne er Gustav Vasas fremstilling af det stockholmske blodbad.
Det øverste, største motiv forestiller Stockholms overgivelse til den danske hær i 1520. De nederste motiver ses nedenfor i forstørrede udgaver. Man skal læse billederne fra venstre mod højre, hvor det første billede forestiller Christian under kroningsceremonien. Kobberstikket er farvelagt.
Kildebillede 1
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-3-blodbadet-i-stockholm-1-1024x693.jpeg)
Kildebillede 2
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-3-blodbadet-i-stockholm-2-1024x668.jpeg)
Kildebillede 3
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-3-blodbadet-i-stockholm-3-1024x664.jpeg)
Kildebillede 4
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-3-blodbadet-i-stockholm-5-1024x662.jpeg)
Kildebillede 5
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-3-blodbadet-i-stockholm-4-1024x661.jpeg)
Billederne er fotografier af farvelagt kobberstik af Det Stockholmske Blodbad fra 1676, Dionysio Padt-Brugge. Fra: Det Kongelige Biblioteks billedsamling.
Kilde 4: En beskrivelse af blodbadet
I 1520 indtog dansk dansk-norske konge, Christian 2., Sverige. Han havde kæmpet om magten i Sverige i flere år, for han ville gerne være svenske konge. På den måde kunne han genskabe Kalmarunionen, som var brudt sammen.
I Sverige havde en svensk stormandsfamilie, kaldet Sturerne, siddet på magten i nogle år, og de ville ikke være i union med Danmark. Men da Christians hær havde erobret Sverige, måtte de svenske rigsråder anerkende Christian som konge. I forbindelse med kroningen af Christian som konge, blev der indkaldt til en stor fest i Stockholm, der varede flere dage. Også de svenske stormænd, som havde kæmpet imod Christian var med til festen. Kongen havde nemlig lovet at tilgive alle sine svenske modstandere, hvis de ville hylde som konge. På festens sidste dag skete der dog noget, som senere er blevet kaldt Det Stockholmske blodbad. Her blev en stor del af den svenske adel og en række præster og borgere anholdt. Mere end 80 af dem blev efterfølgende halshugget på torvet i Stockholm.
De omtalte personer i teksten er ærkebiskop Gustav Trolle og Sten Sture. Gustav Trolle ærkebiskop i Sverige, og han støttede den danske konges krav på den svenske trone. Mod ham stod Sturerne, som var en svensk adelsfamilie. Sten Sture den yngre kom i konflikt med ærkebiskoppen, og Sture sendte ham i fængsel og nedrev hans slot i 1517. Da Christian 2. erobrede Sverige i 1520 genindsatte han Trolle som ærkebiskop. Ved kroningsfestens sidste dag stod Gustav Trolle frem, og anklagede Sten Sture søn, Sten Sture den yngre, for at have nedbrændt hans slot og krævede erstatning. Faktisk blev Sten Sture og hans svenske tilhængere anklaget for at have begået kætteri. Kætteri betyder, at man har forbrudt sig mod kirkens lære. I Middelalderen var det en alvorlig sag at blive dømt for kætteri, for det betød dødsstraf.
Kildeteksten nedenfor fortæller om, hvad der skete under kroningsfesten og det efterfølgende blodbad. Forfatteren, Olaus Petri, var en ung præst i 1520, og hans biskop, biskoppen af Strangnäs, var en af de første, der blev halshugget. Petri var sandsynligvis selv til stede under begivenheder. Til gengæld skrev han først sin tekst lang tid efter at blodbadet fandt sted, enten i løbet af 1520´erne eller måske først i 1540´erne.
Når der står “…” betyder det, at en del af den oprindelige tekst er udeladt.
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-4-en-beskrivelse-af-blodbadet.jpeg)
Kildetekst
“Da nu den fest… var forbi – om onsdagen derefter – begyndte man på et andet gæstebud. Da lod kongen alle de svenske herrer, sammen med de danske og tyske, samle sig i den store sal på slottet, og han havde ordnet det sådan, at ærkebiskop Gustav trådte frem og begyndte at klage over den vold, som var øvet imod ham sidste år af hr. Sten og hans medhjælpere, dengang Sankt Eriks slot var blevet nedbrudt og stor skade var gjort den hellige kirkes ejendomme. Derfor fordrede han, at Stäket… skulle opbygges igen, og al den skade, som han havde lidt skulle erstattes ham.
Dette gik hans retmæssige krav ud på, men kongen, som havde sat det i værk på denne måde, havde i sinde at opnå andet med samme klagemål, end ærkebispen kunne tænke. Thi han stræbte efter mangen en mands liv. Og eftersom ærkebispen ikke alvorligt nok stræbte dem efter livet, som han anklagede, blev kongen vred på ham og straffede ham siden med hårde ord derfor, så ærkebispen også blev bange.
…..
Om morgenen dernæst efter, som var ottende dagen næstefter allehelgensdag lod kongen blæse omkring med trompeter og udråbe, at ingen skulle gå ud af sit hus, men alle skulle blive derinde, hvor de var; og ved middagstid lod han bispen af Skara og bispen af Strängnäs først halshugget lige uden for rådstuen og hans hoved blev lagt imellem hans ben, det, som ikke skete med nogen andre.”
Kilden er et uddrag af Olaus Petri, ”En Svensk krønike”, gengivet i bogen ”Danmark i tusind år. Kilder til samfundets udvikling fra Vikingetid til Industrialisering” Hasen, Bent m.fl. 1986, s.73. Kilden er blevet pædagogisk bearbejdet.
Kildebilledet er Wikimedia Commons.
Let udgave
Da nu den fest… var forbi – om onsdagen derefter – begyndte man på et andet gæstebud. Da lod kongen alle de svenske herrer, sammen med de danske og tyske, samle sig i den store sal på slottet, og han havde ordnet det sådan, at ærkebiskop Gustav trådte frem og begyndte at klage over den vold, som var gjort imod ham sidste år af hr. Sten og hans medhjælpere, dengang Sankt Eriks slot var blevet nedbrudt og stor skade var gjort den hellige kirkes ejendomme.
Dette gik hans lovlige krav ud på, men kongen, som havde sat planlagt det, ville opnå noget andet med samme klage, end ærkebispen kunne tænke. For han ville dræbe mange mænd. Og eftersom ærkebispen ikke alvorligt nok ønskede de mænd dræbt, som han anklagede, blev kongen vred på ham og truede ham, så ærkebispen også blev bange.
…..
Om morgenen dernæst efter [8. november] lod kongen trompeterne blæse og udråbe, at ingen skulle gå ud af sit hus, men alle skulle blive derinde, hvor de var; og ved middagstid lod han bispen af Skara og bispen af Strängnäs først halshugget lige uden for rådstuen…
Kilde 5: Christian 2. forklarer blodbadet
Efter det stockholmske blodbad i dagene 8.-9. november 1520 udsendte kong Christian 2. en proklamation. Her fortalte Christian om, hvorfor store dele af den svenske adel og andre af hand modstandere var blevet henrettet.
Christian 2 starter proklamationen med at fortælle, hvordan ærkebiskoppen, Gustav Trolle, til kroningsfesten opsøgte kongen og anklagede en række personer for at have begået kætteri. Kætteri betyder, at man har forbrudt sig mod kirkens lære. I Middelalderen var det en alvorlig sag at blive dømt for kætteri, da det blev straffet med døden. Ifølge proklamationen, så havde de anklagede forbrudt sig mod den katolske kirke, fordi de havde brændt ærkebiskoppens, og dermed kirkens, slot og fængslet Gustav Trolle og andre biskopper. Ifølge proklamationen havde også begået kætteri ved at blive ved med at holde gudstjeneste i landets kirker, selvom forbrydelserne mod kirkens ejendom og biskopper ville betyde en bandlysning fra paven i Rom.
Kongen fortæller også, at ærkebiskop Trolle og de andre biskopper, der var med til at anklage for kætteri, mindede kongen om, at det er kongens pligt at straffe folk, som overtræder kirkens lov. Derfor udpegede kongen en række dommere, som skulle vurdere sagen. Dommerne endte med at dømme de fleste af de anklagede for kætteri. Ifølge proklamationen var kongen derfor nødt til at lade de dømte henrette.
Kildeteksten nedenfor er et uddrag af proklamationen. Teksten er pædagogisk bearbejdet.
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-5-christian-2-forklarer-blodbadet.png)
Kildetekst
”….Kære venner,
alle skal vide, at Hr. Gustav, ærkebiskop i Uppsala, fortalte forleden, at hr. Sten Svantessøn [Sten Sture] med hans hjælpere først belejrede kirkens slot Stäket, og derefter tog ærkebiskoppen til fange og holdt ham i fængsel i to år, indtil at vort folk befriede ham….
….
Og de [tre bisper] fortalte også, at alle dem som havde begået vold mod kirken, var klart i pavens band og alligevel tvang de præster til at holde messer selvom det var forbudt af den hellige kirke. ….
…
Dommerne har derfor dømt dem alle til kættere mod romerkirken og den hellige kristne tro. Og derfor har vi nu med det samme straffet dem med den straf, som kættere skal straffes med.
…
Nu håber vi, at alle vore undersåtter må være frie, derfor har vi straffet dem som var hovedmændene bag alle disse forbrydelser. Og vil vi dermed i fred og rolighed styre og regere Sveriges rige….”
Teksten er kendt fra et senere afskrift af originalteksten.
Kildebilledet er fra Wikimedia Commons.
Kilde 6: Fyringen af Christian 2.
Det gjorde rigsråderne ved at sende et brev til Christian 2., hvor de opsagde den aftale med kongen, som de havde indgået med ham i 1523, da han blev valgt til konge. Aftalen kaldes også en håndfæstning. Rigsråderne mente dog ikke, at kongen havde holdt hvad han havde lovet. Blandt andet klagede rigsråderne over, at der var krig i landet og at skatterne var for høje.
Før rigsråderne sendte brevet til kongen, havde kongen indkaldt til et møde, kaldet herredag. Det møde ville rigsråderne dog ikke deltage i.
Kildeteksten nedenfor er et uddrag af det brev, som rigsråderne sendte til kongen. Heri kan man se, hvad det var, at rigsråderne var utilfredse med og hvorfor, de ikke turde komme til kongens møde.
Når der står “…” betyder det, at en del af den oprindelige tekst er udeladt.
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-6-fyringen-af-christian-2.jpeg)
Kildetekst
“…. Og hvordan hele landet er besat med krig, skat, told, nye pålæg, forbud og mange byrder, som er imod vores aftale.
Vi har overvejet og taget den stockholmske herredag med i betragtning, hvor . . . biskopper, riddere og andre adelige så ynkeligt og uredeligt er omkommet fra deres hals uden al nåde, dom og ret. Vi frygter, at det samme også skal ske os uden skyld efter den onde kvinde Sigbrits råd, der skamløst uden al skel har kaldt os alle af adelen her i riget for slyngler og forrædere….. Derfor er at frygte, som det almindelige rygte går, at Eders Nåde har inddraget udlændinge her til landet for at ville overfalde os efter samme kvindes råd og tilskyndelse……
I betragtning af disse førnævnte og andre mærkelige ting tør vi på ingen måde komme til nogen herredag med Eders Nåde . . .Det skal være klart for Gud, alle mennesker, herrer, fyrster og alle almindelige folk, at vi på grund af førnævnte ting er nødt til at opsige vores løfte om troskab og tro tjeneste, som vi har givet Eders Nåde. Hvis Eders Nåde vil overfalde os derfor uden skyld, håber vi på den almægtige Guds, vore egnes og andre venners og tilhængeres hjælp til at forsvare og beskytte vore liv, hals og gods, indtil vi får anden beskyttelse og sikkerhed…..
Kilden ovenfor er et uddrag af opsigelsen af Christian 2. Uddraget er blevet pædagogisk bearbejdet og lettere omskrevet. Teksten findes også her: danmarkshistorien.dk
Kildebilledet er fra Wikimedia Commons.
Let udgave
“Vi har overvejet og husket på den stockholmske herredag, hvor …. Biskopper, riddere og andre adelige så ynkeligt og uærligt er blevet halshugget uden nåde, dom og ret. Vi frygter, at det samme også skal ske os selvom vi er uskyldige efter den onde Sigbrit råd, der uden skam har kaldt os alle af adelen her i riget for slyngler og forrædere. … Derfor frygter vi, som rygtet går, at Eders Nåde har bragt udlændinge her til landet for at ville overfalde os efter samme kvindes råd og idé.
På grund af alle disse nævnte ting, tør vi på ingen måde komme til nogen herredag med Eders Nåde… Det skal være klart for Gud, alle mennesker, herrer, fyrster og alle almindelige folk, at vi på grund af førnævnte ting er nødt til at opsige vores løfte om troskab og tro tjeneste, som vi har givet Eders Nåde…..”
Kilde 7: Billeder af to konger
Efter Det Stockholmske Blodbad i Sverige, hvor flere end 80 adelige, præster og andre vigtige folk blev halshugget på torvet i Stockholm, rejste der sig et oprør mod kong Christian 2.
Adelsmanden Gustav Vasa ledte oprøret mod Christian, der blev afsat som konge i Sverige. Gustav Vasa blev senere valgt til konge af Sverige i stedet for Christian 2.
I 1523 var mange af de danske rigsråder blevet så vrede på kong Christian 2., at de bestemte sig for at fyre ham som konge. Det fik Christian til at rejse væk fra København med sin konge, dronning Elisabeth og deres børn.
De to kildebilleder nedenfor er to fremstillinger af dels Gustav Vasa af Sverige og dels Christian 2. af Danmark.
Kildebillede 1
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-7-billeder-af-to-konger-1-1024x762.jpeg)
Kildebillede 1 forestiller Gustav Vasa, der ridder ind i Stockholm, efter at han er blevet valgt til konge af Sverige i 1523. Billedet er malet i første halvdel af 1800-tallet af den svenske maler Johan Gustav Sandberg.
Kildebillede 2
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-7-billeder-af-to-konger-2-1024x765.jpeg)
Kildebillede 2 hedder “Christian 2. forlader København.” Tegningen er fra en dansk historiebog, og er fra slutningen af 1800-tallet.
Kildebillede 1 er en fresko af Johan Gustav Sandberg (1782-1854).
Kildebillede 2 er en illustration fra Danmarks Historie i Billeder (1898).
Begge billeder er lånt fra Wikimedia Commons.
Kilde 8: Var blodbadet ærkebiskoppens skyld?
I 1531 skrev kong Gustav Vasa et brev til indbyggerne i den svenske landsdel Dalarna. Christian 2. var nemlig vendt tilbage til Norden og forsøgte først at generobre Norge og derefter Sverige. Han var ellers blevet afsat som konge både i Sverige og Danmark-Norge efter Det Stockholmske Blodbad. Men Christian var vendt tilbage til Norge, for at prøve at genvinde magten over Danmark-Norge og Sverige. Christian fik støtte af Gustav Vasas fjende, den tidligere ærkebiskop, Gustav Trolle.
Gustav Vasa sendte derfor et brev til indbyggerne, hvor han advarer dem mod at lade sig snyde af Gustav Trolle eller Christian 2. Svenskerne havde nemlig valgt Gustav Vasa til konge over Sverige efter at de havde fyret Christian som konge.
I brevet nedenfor gav Gustav Vasa ærkebiskoppen hele skylden for det stockholmske blodbad på Gustav Trolle.
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-8-var-blodbadet-aerkebiskoppens-skyld.png)
“….Ud over dette [at ærkebiskoppen var i gang med at hjælpe og forberede Christian 2 med at generobre Norge] var han årsagen til den afhugning som skete i Stockholm, vi har intet godt at forvente af ham, derfor råder vi jer alle [de vigtige mænd i Dalarne, som brevet var skrevet til] ikke at tro for meget på den side ….. tag jer i agt for deres bedrageri og i skal vide, at de foregiver hvad som helst med løgn og falskhed som de har for vane.”
Kilden er en pædagisk bearbejdning af originalkilden. Kilden findes afskrevet i bogen: Handlingar rörande Sveriges Historia, Förste Serien, 1877, s. 432-34. Bogen findes indscannet af Göteborgs Universitetsbibliotek.
Kildebilledet er fra Wikimedia Commons.
Kilde 9: Christian 2. i fængsel
I kildeteksten nedenfor ses et uddrag af en tekst fra 1930, fra bogen ”Folkeskolernes Danmarkshistorie”, der fortæller om Christian 2.s forsøg på at genvinde tronen i Danmark-Norge og Sverige.
Kildebilledet er et historisk maleri fra 1897. Maleren Carl Bloch har forestillet sig hvordan Christian 2. har set ud i sit fangenskab på Sønderbog Slot.
Kildetekst
”Længe mærkede man ikke noget til Christian den anden. Men i året 1531 landede han pludselig i Norge med en tysk lejehær i den hensigt at vinde sine riger tilbage…. Det blev dog kun stakket glæde for den hjemvendte konge. En dansk hær tvang ham fra sted til sted og tvang ham til sidst til at bede om forlig. Der blev lovet ham frit lejde, hvis han ville forhandle med sin farbror, kong Frederik, og i tiltro her til gik han om bord i et dansk skib, der lovede at bringe ham til København. Men skibet tog snart en anden kurs, og på trods af alle løfter blev Christian ført til Sønderborg på Als slot. Her sad han i 17 år under streng bevogtning.
Kildebillede
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-9-christian-2-i-faengsel-795x1024.jpeg)
Kildeteksten er et pædagogisk bearbejdet uddrag af ”Folkeskolernes Danmarkshistorie”, Ejnar Schroll, 1930, s. 90-91.
Kildebilledet er et portræt af Christian 2. af Carl Bloch fra 1897. Maleriet forestiller Christian 2. under sit fangenskab på Sønderborg Slot. Billedet er lånt fra Wikimedia Commons
Kilde 10: Dansk historiebog fortæller om Christian 2.
Begivenhederne i Stockholm ved Christian 2.s kroning, kaldt det Stockholmske blodbad”, er blevet genfortalt i uendeligt mange historiebøger.
I kildeteksten nedenfor ses et uddrag af en historiebog fra 1898, der fortæller om Christian 2. Bogen var til brug i undervisningen for børn.
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-10-dansk-historiebog-fortaeller-om-christian-2.png)
Kildetekst
”Da Kristian 2 havde været konge i nogle år sendte han sin hær ud for at indtage Sverige. Svenskerne forsvarede sig tappert, men blev dog slået, og Kristian 2 blev kronet på Stockholm slot. Han lovede at tilgive alle dem, der havde kæmpet imod ham; men det fortrød han, for han tænkte, at hvis han nu straffede alle de mægtigste svenske adelsmænd, ville svenskerne blive så bange, at de aldrig gjorde oprør mere. Han udnævnte så nogle bisper til at være dommere, og da de dømte, som kongen ville have, lod han omtrent 100 af Sveriges mægtigste mænd føre ud på Stockholms torv og halshugge. Det kaldtes det Stockholmske blodbad.”
Kildeteksten er et uddrag fra bogen: ”Børnenes Fædrelandshistorie: Til brug ved den første Undervisning” fra 1898, af Johan Ottosen. Teksten er pædagogisk bearbejdet.
Kilde 11: Svensk historiebog fortæller om Christian 2.
I Sverige havde en svensk stormandsfamilie, kaldet Sturerne, siddet på magten i nogle år, og de ville ikke være i union med Danmark. Men da Christians hær havde erobret Sverige, måtte de svenske rigsråder anerkende Christian som konge. I forbindelse med kroningen af Christian som konge, blev der indkaldt til en stor fest i Stockholm, der varede flere dage. Også de svenske stormænd, som havde kæmpet imod Christian var med til festen. Kongen havde nemlig lovet at tilgive alle sine svenske modstandere, hvis de ville hylde som konge. På festens sidste dag skete der dog noget, som senere er blevet kaldt Det Stockholmske blodbad. Her blev en stor del af den svenske adel og en række præster og borgere anholdt. Mere end 80 af dem blev efterfølgende halshugget på torvet i Stockholm. Det er den begivenhed, som Christian 2. er mest kendt for, og i Sverige er han kendt under øgenavnet Christian tyran.
I kildeteksten nedenfor fortæller den svenske historiker, Carl Grimberg, om Christian 2. og det stockholmske blodbad. Kildeteksten er et oversat uddrag af en af Grimbergs historiebøger i bogserien ”Det svenske folks vidunderlige skæbne”. Bøgerne blev udgivet i 1930´erne, og blev voldsomt populære. I mange år blev svenske børn og unge undervist i svensk historie i Grimbergs bøger i folkeskolen.
![](https://historielab.dk/wp-content/uploads/2021/04/kilde-11-svensk-historiebog-fortaeller-om-christian-2.png)
Kildetekst
… Christian 2. var på vej hjem fra Stockholm til København. Hans vej dryppede af blod og et folks forbandelser fulgte ham. Men han følte tilfredsstillelse ved at være lykkedes med det, som ingen af forgængere var lykkedes med i et århundrede: at knuse Sveriges stædige folk. Lige siden slutningen af 1300-tallet havde Danmarks regenter sat sig som et hovedmål for deres politik, at strække deres magt ud over hele Sverige. Gang på gang havde de knyttet unionsbåndet, men kun for én, unionens stifter, den store dronning Margrete, var det lykkedes at holde det [unionsbåndet] stærkt. Den betydeligste årsag dertil var, at disse danske konger ikke havde formået at se unionstanken i det store, at se de skandinaviske riger som ligeværdige, for dem var Danmark hovedlandet og Sverige blot en indkomstkilde og hjælp til deres eget land. Sådan en opfattelse af unionen var uforenlig med de det svenske folks nationalfølelse, som kun havde brug for sådanne frihedshelte som Engelbrekt, Karl Knutsson og Sturerne for at blomstre op i kamp for Sveriges selvstændighed.
Christian havde altid mislykkedes, når han forsøgte at tage Sveriges krone med vold. Da gik han over til at bruge list og overtalelse – og lykkedes. Hans første hverv som svensk konge var en bøddels værk. … Den frygtelige hændelse i vor historie, som kaldes Stockholms blodbad, i hvilket Christian lod over 80 mænd halshugge, var ikke en straf mod oprørere – efter at have svoret på, at alle gamle stridigheder skulle være glemt – men et systematisk forsøg på at udrydde alle som kunne tænkes at blive ledere af et nyt oprør, en iskold beregnet afhugningen af toppen af det svenske folk.”
Carl Grimberg, Svenska folkets underbara öden (1913). Kilden er pædagogisk bearbejdet.
Kildebilledet er fra Wikimedia Commons.
Let udgave
… Christian 2 var på vej hjem fra Stockholm til København. Hans vej dryppede af blod og et folks forbandelser fulgte ham. Men han var tilfreds, fordi han var lykkedes med det, som ingen konger før ham var lykkedes med i et århundrede: at knuse Sveriges stædige folk. Lige siden slutningen af 1300-tallet havde Danmarks regenter sat sig som et hovedmål for deres politik, at strække deres magt ud over hele Sverige. Gang på gang havde de dannet union, men kun for én, unionens stifter, den store dronning Margrete, var det lykkedes at holde unionen stærk. Den betydeligste grund dertil var, at disse danske konger ikke havde formået at se unionstanken i det store, at se de skandinaviske riger som ligeværdige, for dem var Danmark hovedlandet og Sverige blot en indkomstkilde og hjælp til Danmark. Sådan en opfattelse af unionen var uforenlig med de det svenske folks nationalfølelse, som kun havde brug for sådanne frihedshelte som Engelbrekt, Karl Knutsson og Sturerne for at blomstre op i kamp for Sveriges selvstændighed.
Kristian havde altid mislykkedes, når han forsøgte at tage Sveriges krone med vold. Da gik han over til at bruge list og overtalelse – og lykkedes. Hans første hverv som svensk konge var en bøddels værk. … Den frygtelige hændelse i vor historie, som kaldes Stockholms blodbad, hvor Christian lod over 80 mænd halshugge, var ikke en straf mod oprørere – efter at have svoret på, at alle gamle stridigheder skulle være glemt – men et systematisk forsøg på at udrydde alle som kunne tænkes at blive ledere af et nyt oprør, en iskold beregnet afhugningen af toppen af det svenske folk.